A feleségem története. I. (Hungarian)
Hogy a feleségem megcsal, régen sejtettem. De hogy evvel… Hat láb és egy hüvelyk
magas ember vagyok s kétszáztíz font, tehát valóságos óriás, ahogy mondani szokták,
ha ráköpök erre, meghal.
Így gondolkodtam Dedin úrról eleinte. De nem is itt kell kezdenem. Hát hiába,
még most is csupa indulat vagyok, ha rágondolok.
Voltaképp rosszul tettem, hogy megházasodtam, tudom. Már azért is, mert eladdig
nem sok közöm volt a nőkhöz, hideg természet voltam. Ha visszatekintek korai
ifjúságomra, érdemleges történetem szerelem dolgában alig több, mint a következő:
Tizenhárom éves lehettem, mikor egy parkban álldogáltam a hollandiai Sneek városában,
Friesland közelében, akkor ott laktunk. Egy nevelőnő ült a parkban egy kisgyerekkel,
és így kiáltozott rám:
– Veux-tu obéir veux-tu obéir?
Ez nagyon tetszett nekem. Ezt is mondta neki:
– Vite, vite, dépêche-toi donc.
Ez is nagyon tetszett. Lehet, hogy el is határoztam már akkor, hogy francia
nőt fogok feleségül venni. Egy szó mint száz, ezt az édes dallamot szívesen
hallgattam, s aztán, mintegy isteni sugallatra, a park szélére mentem, kitéptem
egy lapot a noteszomból, és ezt írtam rá hollandusul (mert írni franciául még
nem tudtam, se beszélni jól, csak éppen értettem, amit mondanak):
Greppel, greppel – ezt a két szót írtam rá. Vagyis, hogy menjünk az árokba kicsit.
Ott a közelben volt ugyanis egy jókora pázsitos árok. S ezzel a papírlappal
odamentem a nevelőnőhöz, s mint mikor kis gyermekkoromban a szatócshoz küldtek
venni valamit, szelíden álltam előtte, és nyájasan néztem rá. Eléje tartottam
a papírt.
A nevelőnő azt hitte, megőrültem.
Értette a szót, de nem értette a dolgot. Igaz, jókora kamasz voltam, tizennyolc
évesnek is nézhetett volna valaki, de rövid nadrágom volt és kurta harisnyám,
továbbá egy szép kék matrózblúz volt rajtam, amelyen reggel anyám kötötte meg
a csokrot. Akkor még piros arcom is volt – s igaz, ehhez a füleim is pirosak
s méghozzá jó nagyok, de viszont a fogaim fehérek, a szemeim bátrak – hű szemű
fiú voltam. S nem is voltam romlott, igazán nem. Hogy honnan jött rám a bátorság
ilyesmit leírnom, ma se tudom.
A nevelőnő persze úgy bámult rám, majd elnyelt a szemével.
– Que c’est que tu veux? – kérdezi tőlem.
S én még akkor se szégyelltem magam. Ott álltam nyájasan, aztán elszaladtam.
S így tettem másnap és harmadnap is.
A nevelőnő, ha már csak messziről látott, hogy jövök a noteszommal, majd kettétört
a kacagástól. A karcsú véknyát fogta nevettében. A kisgyerek pedig, aki vele
volt, szintén nevetett. De én csak álltam ott, állhatatos szemeimmel, és nem
tágítottam.
– Mon pauvre garçon – sopánkodott rajtam még mindig nevetve, amellett forró-pirosan.
– Eh bien, tu ne sais pas ce qu’il te faut – mondta sajnálkozva. Vagyis tapasztalt
nő lehetett. Szegény fiacskám – ismételte –, ugye nem tudod, mi bajod van? S
úgy belecsudálkozott a szemembe, mint a forró nap, s megcsípte még az arcomat
is. Akkor megint elszaladtam.
De végül mégis észre tért. – Miért ne? – kérdezte magában nyilván. – Ebből legalább
nem lehet pletykaság, se más baj. Kieszelte tehát a következőt:
Az árok gondolata neki is tetszett. Csakhogy volt ám ott egy kis híd is, alatta
bozóttal, miegymás, s minthogy megtudta, hogy az őr naponta csak kétszer megy
el arrafelé – hajnali öt órakor és este hét után –, különben a nagy forróságban
javarészt néptelen ez a táj, kiszaladt hát hozzám a híd közelébe kora reggel
valami kosárral vagy tejes ibrikkel, de olyan kuszáltan és álmosan, majd megbolondultam
bele. Mert el lehet képzelni, fiatal fiú voltam, s rajta meg érezni lehetett
az ágy melegét.
Otthon a korai felkeléseket illetően hazudtam valamit – anyámat különben is
elkerültem, s úgy jártam-keltem egész nap a nagy napsütésben, mintha álmodnék.
S így tartott ez egész nyáron át. Akkor meguntam a nőket.
Ettől számított egy év múlva pedig egyik nagybátyám, az egyetlen kedves és elfajzott
nagybátyám, akinél látogatóban voltam, kampós létrát készíttetett nékem, hogy
módom legyen a szobámból felmásznom egy másik házba, egy emelettel magasabbra,
ahol este mindennap fürdött egy gyönyörű hölgy. Akkor is nyár volt, s a lakása
ablakait a nagy hőség miatt nyitva tartotta. S én egy nap, ég és föld között
lebegve, felléptem hozzá az ablakpárkányra, s hogy meg ne ijedjen, így susogtam
be hozzá:
– Egy kisfiú van itt.
Nem is ijedt meg, csak nagyon elkomolyodott a fürdőjében. Hiszen ismert is látásból.
Aztán szótlanul intett nekem, én leléptem a párkányról, s ő ködülte szemekkel
magához ölelt. Publisher | Fekete Sas Kiadó, Budapest |
Source of the quotation | p. 9-11. |
![](https://www.babelmatrix.org/upload/cover/cover_2345_338.bmp) |
|
Die Geschichte meiner Frau. I. (German)
Daß mich meine Frau betrog, vermutete ich längst, aber daß sie es mit dem trieb...
Ich bin sechs Fuß und einen Daumen groß und wiege zweihundertzehn Pfund, bin
also, wie man zu sagen pflegt, ein regelrechter Riese, den Knirps brauch ich
nur anzuspucken, dann kippt er um.
So dachte ich anfangs über Monsieur Dedin. Aber eigentlich sollte ich nicht
damit beginnen. Nur packt mich noch jetzt die Wut, sowie ich an ihn denke.
Ich weiß, es war nicht richtig, daß ich überhaupt geheiratet habe. Schon allein,
weil ich viel zuwenig mit Frauen zu tun hatte, ich war von Natur kalt. Wenn
ich auf meine frühe Jugend zurückblicke, zeigt sich mir an Erlebnissen auf dem
Gebiet der Liebe kaum mehr als folgendes: Ich war vielleicht dreizehn Jahre
alt, als ich einmal in der holländischen Stadt Sneek, nicht weit von Friesland
- dort wohnten wir damals -, in einem Park herumstand. In dem Park saß eine
Erzieherin mit einem kleinen Kind, und sie fuhr das Kind an: »Veux-tu obeir?
Veux-tu obeir?«
Das gefiel mir sehr. Und sie sagte auch noch zu ihm: »Vite, vite, depiche-toi
doric. «
Auch das fand ich sehr schön. Möglich, daß ich schon damals den Entschluß faßte,
eine Französin zu heiraten. Kurz und gut, ich hörte diese süße Melodie mit Vergnügen
und ging dann, gleichsam einer göttlichen Eingebung folgend, an den Rand des
Parks, riß ein Blatt aus meinem Notizbuch und schrieb auf holländisch (denn
französisch schreiben konnte ich noch nicht, auch sprechen nur schlecht, ich
verstand gerade, was man sagte): Greppel, greppel - diese zwei Wörter schrieb
ich auf das Blatt. Sie bedeuteten: Gehen wir ein bißchen in den Graben. Dort
in der Nähe war nämlich ein ziemlich großer grasbewachsener Graben. Das Blatt
in der Hand, ging ich zu der Gouvernante zurück, stand, wie wenn man mich als
kleinen Jungen zum Kaufmann etwas holen geschickt hatte, sanft vor ihr und sah
sie freundlich an. Ich hielt ihr das Papier hin.
Sie dachte, ich sei verrückt geworden.
Das Wort verstand sie, aber sie wurde nicht klug aus der Sache. Ich war sehr
groß für mein Alter, man hätte mich für achtzehn Jahre halten können, aber ich
trug kurze Hosen und Wadenstrümpfe, und ich hatte eine schöne blaue Matrosenbluse
an, meine Mutter hatte mir am Morgen noch den Schlips gebunden. Damals hatte
ich noch rote Wangen, allerdings waren auch meine Ohren rot; obendrein waren
sie auch sehr groß, aber ich hatte weiße Zähne und mutige Augen - ich war ein
Junge mit treuherzigem Blick. Und ich war auch gar nicht verdorben, wirklich
nicht. Woher ich plötzlich den Mut genommen hatte, so etwas hinzuschreiben,
weiß ich noch heute nicht.
Die Gouvernante starrte mich an und verschlang mich fast mit den Blicken.
».Qu'est-ce que tu veux ? « fragte sie.
Und ich schämte mich auch da nicht. Ich stand freundlich vor ihr, dann lief
ich fort. Und so machte ich es am nächsten und auch am dritten Tag.
Die Gouvernante bog sich schon vor Lachen, wenn sie mich von weitem mit meinem
Notizbuch kommen sah. Sie hielt sich die schlanken Seiten, so mußte sie lachen.
Und das kleine Kind, das sie bei sich hatte, lachte auch. Ich stand nur da,
sah sie beharrlich an und wich nicht von der Stelle.
»Mon pauvregarçon«, bedauerte sie mich, noch immer lachend, und dabei war sie
flammend rot. »Eb bien, tu ne sair par ce qu'il te faut«, sagte sie mitleidig.
Sie muß also eine erfahrene Frau gewesen sein. »Mein armer Junge«, wiederholte
sie, »du weißt nicht, was dir fehlt, nicht wahr?« Und staunend strahlte sie
mir in die Augen wie die heiße Sonne, und sie kniff mich sogar in die Backe.
Da lief ich wieder weg.
Endlich nahm sie doch Vernunft an. Warum nicht? wird sie sich wohl gefragt haben.
Das kann keine Klatschgeschichte und auch sonst nichts Schlimmes nach sich ziehen.
Und sie klügelte sich folgendes aus:
Der Graben - dieser Gedanke gefiel auch ihr. Nun war dort eine kleine Brücke,
unter der wuchs Gesträuch und so allerlei; und da sie erfahren hatte, daß der
Parkwächter nur zweimal am Tag vorbeiging, morgens um fünf und abends nach sieben
Uhr - im übrigen war diese Gegend bei der großen Hitze meist menschenleer -,
kam sie frühmorgens mit einem Korb oder einer Milchkanne in die Nähe des Brückchens
zu mir gelaufen; noch so zerzaust und schlaftrunken kam sie, daß ich fast den
Verstand darüber verlor. Man muß sich das vorstellen, ich war ein junger Bengel,
und man spürte die Bettwärme an ihr.
Über mein Frühaufstehen log ich zu Hause etwas - meiner Mutter ging ich ohnehin
nach Möglichkeit aus dem Weg, und so wandelte ich den ganzen Tag in der starken
Sonne wie im Traum. Das dauerte einen ganzen Sommer lang. Damals bekam ich die
Frauen satt.
Und doch ließ mir ein Jahr darauf mein Onkel, mein einziger lieber und aus der
Art geschlagener Onkel, bei dem ich zu Besuch war, eine Hakenleiter machen,
damit ich von meinem Zimmer in ein anderes, ein Stockwerk höheres Haus klettern
konnte, wo jeden Tag eine wunderschöne Frau badete. Es war wieder Sommer, und
sie ließ der großen Hitze wegen die Fenster ihrer Wohnung offen. Eines Tages
stieg ich, zwischen Himmel und Erde schwebend, zu ihr hinauf aufs Fenstersims,
und um ihr keinen Schreck einzujagen, flüsterte ich: »Ein kleiner Junge ist
da. «
Sie erschrak tatsächlich nicht, wurde nur sehr ernst in ihrem Bade. Sie kannte
mich ja vom Sehen. Dann gab sie mir schweigend einen Wink, ich stieg vom Fensterbrett
hinab, sie hatte verschleierte Augen und zog mich an sich.
Publisher | Verlag Volk und Welt, Berlin |
|